הבדלים בין גרסאות בדף "היצרות תסמינית בעורקי התרדמה - טיפול - Symptomatic carotid artery stenosis - treatment"
(2 גרסאות ביניים של אותו משתמש אינן מוצגות) | |||
שורה 12: | שורה 12: | ||
}} | }} | ||
{{הרחבה|אירוע מוח}} | {{הרחבה|אירוע מוח}} | ||
− | בישראל מתרחשים מדי שנה כ-13,000 אירועים מוחיים. רובם נגרמים עקב [[איסכמיה מוחית]] ורק מיעוטם עקב דימום{{הערה|שם=הערה1|י. שטרייפלר, ד. טנה, ב. גרוס וחב', הנחיות קליניות בנושא מניעה וטיפול באירוע מוח איסכמי: המלצות הטיפול המניעתי והטיפול בשלב החד. המלצות הוועדה מטעם האיגוד לנוירולוגיה בישראל, הוצאת ההסתדרות הרפואית בישראל האגף למדיניות רפואית, 2009}}. מבין המנגנונים העיקריים ל[[שבץ מוחי]] איסכמי, בכ-20 אחוזים מהמקרים הסיבה היא [[מחלה טרשתית]] של כלי הדם הגדולים ובעיקר היצרות של עורקי התרדמה. ה[[אוטם מוחי|אוטם]] נגרם בדרך כלל עקב תסחיף מעורק לעורק אך | + | בישראל מתרחשים מדי שנה כ-13,000 אירועים מוחיים. רובם נגרמים עקב [[איסכמיה מוחית]] ורק מיעוטם עקב דימום{{הערה|שם=הערה1|י. שטרייפלר, ד. טנה, ב. גרוס וחב', הנחיות קליניות בנושא מניעה וטיפול באירוע מוח איסכמי: המלצות הטיפול המניעתי והטיפול בשלב החד. המלצות הוועדה מטעם האיגוד לנוירולוגיה בישראל, הוצאת ההסתדרות הרפואית בישראל האגף למדיניות רפואית, 2009}}. מבין המנגנונים העיקריים ל[[שבץ מוחי]] איסכמי, בכ-20 אחוזים מהמקרים הסיבה היא [[מחלה טרשתית]] של כלי הדם הגדולים ובעיקר היצרות של עורקי התרדמה. ה[[אוטם מוחי|אוטם]] נגרם בדרך כלל עקב תסחיף מעורק לעורק אך לעיתים גם בשל תת-זילוח או בשל יצירת קריש החוסם את חלל העורק. |
− | אבחון הגורם והטיפול הספציפי חייבים להיעשות במהירות כיוון שללא טיפול מהיר, כ-20 אחוזים מהלוקים באירוע חולף או קל עלולים ללקות בשבץ מוח בשלושת החודשים הראשונים ובמחציתם האירוע יתרחש בתוך כשבוע{{הערה|שם=הערה1|}}. מתוך מכלול הסיבות, מחלת כלי הדם הגדולים כרוכה בסיכון גבוה במיוחד. | + | אבחון הגורם והטיפול הספציפי חייבים להיעשות במהירות כיוון שללא טיפול מהיר, כ-20 אחוזים מהלוקים באירוע חולף או קל עלולים ללקות בשבץ מוח בשלושת החודשים הראשונים ובמחציתם האירוע יתרחש בתוך כשבוע{{הערה|שם=הערה1|}}. מתוך מכלול הסיבות, מחלת כלי הדם הגדולים כרוכה בסיכון גבוה במיוחד. |
אנו דנים, אם כך, במניעה שניונית. | אנו דנים, אם כך, במניעה שניונית. | ||
==אבחון== | ==אבחון== | ||
− | הבדיקות המשמעותיות | + | הבדיקות המשמעותיות בבירור חשד לטרשת משמעותית בעורקי התרדמה הן דופלקס של עורקי התרדמה, אנגיוגרפיה על ידי CT{{כ}} ([[CTA]] - Computed Tomography Angiography) או על ידי [[דימות תהודה מגנטית|תהודה מגנטית]] (MRA - Magnetic Resonance Angiography) וכן [[צנתור]] כלי הדם. נוכל להיעזר ב[[דופלר טרנס קרניאלי]] (TCD - Transcranial Doppler). |
==טיפול תרופתי== | ==טיפול תרופתי== | ||
שורה 26: | שורה 26: | ||
==טיפול פולשני== | ==טיפול פולשני== | ||
===ניתוח של עורקי התרדמה=== | ===ניתוח של עורקי התרדמה=== | ||
− | פרסום מספר מחקרים מבוקרים הביא לקביעת התוויות ניתוח ברורות לחלק מהחולים עם מחלה טרשתית הגורמת להצרות של עורק התרדמה הפנימי ו[[אירוע איסכמי חולף]] או קל בצד המתאים: | + | פרסום מספר מחקרים מבוקרים הביא לקביעת התוויות ניתוח ברורות לחלק מהחולים עם מחלה טרשתית הגורמת להצרות של עורק התרדמה הפנימי ו[[אירוע איסכמי חולף]] או קל בצד המתאים: |
− | שני המחקרים העיקריים (ECST - European Carotid Surgery Trial ו-NASCET - North American Symptomatic Carotid Endarterectomy Trial) בוצעו במהלך שנות ה-90{{כ}}{{הערה|שם=הערה4|Barnett HJM, Taylor DW, Eliasziw M et al., N Engl J Med, 1998: 339,1415}} | + | שני המחקרים העיקריים (ECST - European Carotid Surgery Trial ו-NASCET - North American Symptomatic Carotid Endarterectomy Trial) בוצעו במהלך שנות ה-90{{כ}}{{הערה|שם=הערה4|Barnett HJM, Taylor DW, Eliasziw M et al., N Engl J Med, 1998: 339,1415}} {{הערה|שם=הערה5|European carotid surgery trialists' collaborative group, Lancet, 1998: 351,1379}}. שניהם הדגימו כי הניתוח היה יעיל מאוד בחולים תסמיניים עם הצרות איפסילטרלית (בצד המתאים) הגבוהה מ-70 אחוזים (הצרות קשה) ויעיל באופן מתון בחולים תסמיניים עם הצרות שבין 69-50 אחוזים (הצרות בינונית). אנליזה משותפת של שלושת המחקרים המבוקרים העיקריים בנושא העלתה יעילות גבוהה לניתוח בנוכחות הצרות קשה (99-70 אחוזים):{{כ}} (6=(Number needed to treat (NNT) ויעילות מתונה לבעלי הצרות בינונית (69-50 אחוזים){{כ}} (22=NNT){{הערה|שם=הערה7|Chaturvedi S, Bruno A, Feasby T et al., Neurology, 2005: 65,794}}. לא נמצאה יעילות לניתוח בהצרויות של פחות מ-50 אחוזים וגם במצב של כמעט חסימה של העורק (תמט דיסטלי להיצרות כפי שנצפה בהדמיית העורק), יעילות הניתוח מוטלת בספק. התוצאות הנזכרות למעלה הושגו בנוכחות שיעור סיבוכים סב-ניתוחיים שהיה קטן מ-6 אחוזים (כדוגמה ב—NASCET{{כ}}{{הערה|שם=הערה4}} נרשמו מקרי שבץ ומוות וסקולרי ב-5.8 אחוזים מהחולים ומתוכם רק 2.1 אחוזים סבלו משבץ גורם נכות או מוות). |
− | לאור מורכבות הנושא יש לבצע הערכת גורמי הסיכון בחולים אלה לפני ההמלצה על ניתוח (בעיקר בבעלי ההצרויות הבינוניות, בנוסף לשיעור הסיבוכים של המנתח, החשוב | + | לאור מורכבות הנושא יש לבצע הערכת גורמי הסיכון בחולים אלה לפני ההמלצה על ניתוח (בעיקר בבעלי ההצרויות הבינוניות, בנוסף לשיעור הסיבוכים של המנתח, החשוב כשלעצמו): המאפיינים שצריכים להילקח בחשבון בעד או נגד התערבות ניתוחית כוללים את אפיון הרובד הטרשתי, סוג האירוע הווסקולארי וכדומה{{הערה|שם=הערה6|Rothwell PM, Eliasziw M, Gutnikov SA et al,. ,Lancet, 2003: 361, 107}} {{הערה|שם=הערה7}}. הגורמים שעלולים להעלות את הסיכון הניתוחי הם: |
#[[סוכרת]] | #[[סוכרת]] | ||
#חסימה מלאה בעורק התרדמה הפנימי הקונטרלטרלי | #חסימה מלאה בעורק התרדמה הפנימי הקונטרלטרלי | ||
#[[יתר לחץ דם]] דיאסטולי מעל 90 מילימטר כספית | #[[יתר לחץ דם]] דיאסטולי מעל 90 מילימטר כספית | ||
#נוכחות ירידה בצפיפות החומר הלבן במוח (Leukoaraiosis) | #נוכחות ירידה בצפיפות החומר הלבן במוח (Leukoaraiosis) | ||
− | הגורמים שנמצאו חשובים התומכים בהתערבות ניתוחית: | + | הגורמים שנמצאו חשובים התומכים בהתערבות ניתוחית: |
#חומרת הצרות קשה יותר (בתוך קבוצת ההצרות הקשה) | #חומרת הצרות קשה יותר (בתוך קבוצת ההצרות הקשה) | ||
#נוכחות כיב בתוך הרובד הטרשתי | #נוכחות כיב בתוך הרובד הטרשתי | ||
שורה 41: | שורה 41: | ||
#הפרעה בזרימת דם עוקפת | #הפרעה בזרימת דם עוקפת | ||
− | ברוב המחקרים נעשה צנתור אבחנתי של עורקי התרדמה קודם לניתוח בעוד | + | ברוב המחקרים נעשה צנתור אבחנתי של עורקי התרדמה קודם לניתוח בעוד שהנטייה היא להמיר שיטה פולשנית זו בטכניקות יעילות כדופלקס, CTA או MRA. מומלץ ביצוע 2 בדיקות לא פולשניות (דופלקס-CTA כדוגמה) לפני החלטה על ניתוח. |
מרכיב נוסף שחייב להילקח בחשבון הוא קביעת מועד הניתוח. לאור העדויות שהסיכון העיקרי לאירוע חוזר הוא בתקופה הסמוכה לאירוע האיסכמי הראשון ושיעילות הניתוח קשורה במניעת השהייתו (מירב היעילות נצפתה תוך שבועיים ותוך 12 שבועות עדיין נמצאה יעילות יחסית{{הערה|שם=הערה8|Rothwell PM, Eliasziw M, Guthnikov SA et al., Lancet, 2004: 363,915}}), הבירור והכנת החולה לניתוח צריכים להתבצע בהקדם. כאשר מדובר באירוע חולף אין הצדקה לשיהוי והוא סביר רק כשמדובר בנוכחות אוטמים מוחיים בעלי משמעות מבחינת הגודל והסיכון לדימום משני או סיבוכים אחרים. | מרכיב נוסף שחייב להילקח בחשבון הוא קביעת מועד הניתוח. לאור העדויות שהסיכון העיקרי לאירוע חוזר הוא בתקופה הסמוכה לאירוע האיסכמי הראשון ושיעילות הניתוח קשורה במניעת השהייתו (מירב היעילות נצפתה תוך שבועיים ותוך 12 שבועות עדיין נמצאה יעילות יחסית{{הערה|שם=הערה8|Rothwell PM, Eliasziw M, Guthnikov SA et al., Lancet, 2004: 363,915}}), הבירור והכנת החולה לניתוח צריכים להתבצע בהקדם. כאשר מדובר באירוע חולף אין הצדקה לשיהוי והוא סביר רק כשמדובר בנוכחות אוטמים מוחיים בעלי משמעות מבחינת הגודל והסיכון לדימום משני או סיבוכים אחרים. | ||
שורה 48: | שורה 48: | ||
מחקרים קליניים מבוקרים השוו במהלך השנים ניתוח אנדארטרקטומיה לטיפול אנדו וסקולארי של עורק התרדמה. בתחילה בוצעה אנגיופלסטיה ללא תומכן ובהמשך נבדקו תומכנים שונים בלי ועם התקן להגנה מוחית מתסחיפים (Cerebral protection device). שיעורי התמותה והאירועים המוחיים תוך 30 יום ממועד הצנתור עמדו על קרוב ל-10 אחוזים בתחילה וגם בחלק מהמחקרים המאוחרים יותר ולכן קבלת גישה זו כתחליף ראוי לניתוח נדחתה שנים רבות. | מחקרים קליניים מבוקרים השוו במהלך השנים ניתוח אנדארטרקטומיה לטיפול אנדו וסקולארי של עורק התרדמה. בתחילה בוצעה אנגיופלסטיה ללא תומכן ובהמשך נבדקו תומכנים שונים בלי ועם התקן להגנה מוחית מתסחיפים (Cerebral protection device). שיעורי התמותה והאירועים המוחיים תוך 30 יום ממועד הצנתור עמדו על קרוב ל-10 אחוזים בתחילה וגם בחלק מהמחקרים המאוחרים יותר ולכן קבלת גישה זו כתחליף ראוי לניתוח נדחתה שנים רבות. | ||
− | מחקר SAPPHIRE היה הראשון שהדגים אי-נחיתות של פעולת החדרת התומכן יחסית לניתוח גם בקבוצת חולים תסמיניים אך הוא כלל רק חולים בעלי סיכון ניתוחי גבוה{{הערה|שם=הערה9|Yadav JS, Wholey MH, Kuntz RE et al., N Engl Med,2004: 351,1493}}. מאידך מחקר צרפתי (EVA-3S) שהשווה בין ניתוח להחדרת תומכן בחולים תסמיניים עם היצרות של מעל 60 אחוזים הופסק לאחר הכללת 527 חולים בלבד עקב סיכון יתר שהיה כרוך בהחדרת התומכן, | + | מחקר SAPPHIRE היה הראשון שהדגים אי-נחיתות של פעולת החדרת התומכן יחסית לניתוח גם בקבוצת חולים תסמיניים אך הוא כלל רק חולים בעלי סיכון ניתוחי גבוה{{הערה|שם=הערה9|Yadav JS, Wholey MH, Kuntz RE et al., N Engl Med,2004: 351,1493}}. מאידך מחקר צרפתי (EVA-3S) שהשווה בין ניתוח להחדרת תומכן בחולים תסמיניים עם היצרות של מעל 60 אחוזים הופסק לאחר הכללת 527 חולים בלבד עקב סיכון יתר שהיה כרוך בהחדרת התומכן, אף על פי שהפעולה נעשתה בעיקר תוך שימוש בתומכנים עם התקן להגנה מוחית לאחר שהתברר שהשימוש בתומכנים הרגילים היה כרוך בשיעור סיבוכים גבוה{{הערה|שם=הערה10|Mas JL, Chatellier G, Beyssen B et al., N Engl J Med, 2006: 355,1660}}. |
מחקר רב מרכזים מגרמניה SPACE {{כ}}{{הערה|שם=הערה11|The SPACE Collaborative Group, Lancet, 2006: 368,1239}} כלל 1,183 חולים תסמיניים שעברו החדרת תומכן (עם או בלי התקן להגנה מוחית) או ניתוח. שיעור הסיבוכים (אירוע מוח באותו צד או מוות) תוך 30 יום מהפעולה היה דומה בשתי הקבוצות (6.84 אחוזים עם תומכן ו-6.34 אחוזים עם ניתוח) ולא הוכחה לכן עדיפות כלשהי בהחדרת תומכן. מחקר CREST שפורסם מאוחר יותר החל כמחקר המיועד לחולים תסמיניים בלבד אך משקצב הגיוס היה נמוך מדי צורפו גם חולים אתסמיניים{{הערה|שם=הערה12|Brott TG, Hobson RW, Howard G et al., N Engl J Med, 2010: 363,11}}. נכללו 1,321 חולים תסמיניים אצלם נרשם שיעור סיבוכים סביב הפעולה (אירוע מוח, [[התקף לב]] או מוות) של 6.7 אחוזים בבעלי התומכן כנגד 5.4 אחוזים באלה שנותחו (0.3=P). לכל הקבוצה, לאחר 4 שנות מעקב, חישבו בנוסף את שיעור האירועים המוחיים שאירעו באותו צד וביחד נרשמו 7.2 אחוזים בבעלי התומכן כנגד 6.8 אחוזים בחולים שנותחו. ניתוח התוצאות הדגים שתומכן הוא אפשרות חליפית סבירה לניתוח בעיקר בקבוצת הגיל הצעיר יחסית (מתחת ל-70 שנה) ובחומרת הצרויות פחות קשה. כאמור, הסיבוכים הסב-ניתוחיים כללו התקפי לב - בהם היה יתרון ברור לטיפול בתומכן - בעוד שאירועים מוחיים קרו פחות בחולים המנותחים. הכללת מדד זה (של אירועים לבביים) גררה ביקורת על המחקר והמלצותיו, שנבעו בין היתר מההכללה הנזכרת למעלה. | מחקר רב מרכזים מגרמניה SPACE {{כ}}{{הערה|שם=הערה11|The SPACE Collaborative Group, Lancet, 2006: 368,1239}} כלל 1,183 חולים תסמיניים שעברו החדרת תומכן (עם או בלי התקן להגנה מוחית) או ניתוח. שיעור הסיבוכים (אירוע מוח באותו צד או מוות) תוך 30 יום מהפעולה היה דומה בשתי הקבוצות (6.84 אחוזים עם תומכן ו-6.34 אחוזים עם ניתוח) ולא הוכחה לכן עדיפות כלשהי בהחדרת תומכן. מחקר CREST שפורסם מאוחר יותר החל כמחקר המיועד לחולים תסמיניים בלבד אך משקצב הגיוס היה נמוך מדי צורפו גם חולים אתסמיניים{{הערה|שם=הערה12|Brott TG, Hobson RW, Howard G et al., N Engl J Med, 2010: 363,11}}. נכללו 1,321 חולים תסמיניים אצלם נרשם שיעור סיבוכים סביב הפעולה (אירוע מוח, [[התקף לב]] או מוות) של 6.7 אחוזים בבעלי התומכן כנגד 5.4 אחוזים באלה שנותחו (0.3=P). לכל הקבוצה, לאחר 4 שנות מעקב, חישבו בנוסף את שיעור האירועים המוחיים שאירעו באותו צד וביחד נרשמו 7.2 אחוזים בבעלי התומכן כנגד 6.8 אחוזים בחולים שנותחו. ניתוח התוצאות הדגים שתומכן הוא אפשרות חליפית סבירה לניתוח בעיקר בקבוצת הגיל הצעיר יחסית (מתחת ל-70 שנה) ובחומרת הצרויות פחות קשה. כאמור, הסיבוכים הסב-ניתוחיים כללו התקפי לב - בהם היה יתרון ברור לטיפול בתומכן - בעוד שאירועים מוחיים קרו פחות בחולים המנותחים. הכללת מדד זה (של אירועים לבביים) גררה ביקורת על המחקר והמלצותיו, שנבעו בין היתר מההכללה הנזכרת למעלה. | ||
− | מחקר ICSS טרם פורסם בשלמותו: תוצאות המעקב קצר הטווח (120 יום) אחרי 1,713 חולים הדגים יתרון משמעותי לפעולה הניתוחית{{הערה|שם=הערה13|International Carotid Stenting Study investigators, Lancet, 2010: 375, 985}}. שיעורי שבץ מוח, מוות והתקפי לב היו 8.5 אחוזים בבעלי התומכן לעומת 5.2 אחוזים בחולים שנותחו. מחקר נלווה בו בוצעו בדיקת [[MRI]] (Magnetic Resonance Imaging) לקבוצת החולים לפני ואחרי הפעולה הדגים ריבוי של אוטמי מוח "שקטים" בקבוצה שעברה צנתור, ויותר בתת הקבוצה בה השתמשו בתומכן עם התקן להגנה מוחית{{הערה|שם=הערה14|Bonati LH, Jongen LM, Haller S et al., Lancet Neurol, 2010: 9, 353}}. | + | מחקר ICSS טרם פורסם בשלמותו: תוצאות המעקב קצר הטווח (120 יום) אחרי 1,713 חולים הדגים יתרון משמעותי לפעולה הניתוחית{{הערה|שם=הערה13|International Carotid Stenting Study investigators, Lancet, 2010: 375, 985}}. שיעורי שבץ מוח, מוות והתקפי לב היו 8.5 אחוזים בבעלי התומכן לעומת 5.2 אחוזים בחולים שנותחו. מחקר נלווה בו בוצעו בדיקת [[MRI]] (Magnetic Resonance Imaging) לקבוצת החולים לפני ואחרי הפעולה הדגים ריבוי של אוטמי מוח "שקטים" בקבוצה שעברה צנתור, ויותר בתת-הקבוצה בה השתמשו בתומכן עם התקן להגנה מוחית{{הערה|שם=הערה14|Bonati LH, Jongen LM, Haller S et al., Lancet Neurol, 2010: 9, 353}}. |
− | תוצאות המעקב של ICSS הוצגו | + | תוצאות המעקב של ICSS הוצגו בכנס שבץ המוח האירופאי: משך המעקב הממוצע היה 4.2 שנים, לא היה הבדל בשיעור האירועים הקשים והממיתים אך נצפה הבדל משמעותי לטובת הניתוח כשהושוו אירועי שבץ מוח מכל סוג - 15.5 אחוזים כנגד 9.4 אחוזים, {{כ}}1.73 Hazard Ratio - HR{{כ}} (CI 95%, 2.32-1.29),{{כ}} 0.0002=p. ההבדל היה מובהק גם כשנכללו רק האירועים המוחיים שקרו לאחר התקופה הסב-ניתוחית ומסקנת המציגים הייתה שניתוח נשאר שיטת הטיפול המועדפת לחולים תסמיניים. |
− | עם זאת, יעילות החדרת תומכן לטווח ארוך עדיין לא ידועה מספיק | + | עם זאת, יעילות החדרת תומכן לטווח ארוך עדיין לא ידועה מספיק ונמשכים מחקרים (בעיקר בחולים אתסמיניים) שיספקו מידע רב יותר על פעולה זו ועל כדאיות החדרת התומכן ביחס לניתוח. |
− | יתרון ברור להחדרת תומכן כרוכה בשיעור סיבוכים נמוך יותר של פגיעה בעצבי הגלגלת ובמשך אשפוז קצר יותר. בנוסף, יש לקחת בחשבון שהתומכנים משתכללים כל הזמן. כמו כן קיימים מקרים בהם, | + | יתרון ברור להחדרת תומכן כרוכה בשיעור סיבוכים נמוך יותר של פגיעה בעצבי הגלגלת ובמשך אשפוז קצר יותר. בנוסף, יש לקחת בחשבון שהתומכנים משתכללים כל הזמן. כמו כן קיימים מקרים בהם, אם יש מקום להתערבות, הטיפול האנדו וסקולרי עדיף על פני התערבות ניתוחית: מקרים אלה כוללים הצרות חוזרת לאחר ניתוח בעורק התרדמה, הצרויות לאחר הקרנות לצוואר, הצרויות בעורקי התרדמה באזור שאינו נגיש לניתוח, חולים עם [[אי ספיקת לב]] וכאלה המהווים סיכון הרדמתי גבוה. הבחירה בין שתי האפשרויות הטיפוליות הללו חייבת, אם כן, להיעשות באופן פרטני לכל חולה בהתאם לניסיון באותו מרכז ורצוי לערב צוות רב תחומי הכולל נוירולוג וסקולרי, מנתח כלי דם, מצנתר וקרדיולוג. |
הטבלה הבאה מסכמת את ההנחיות לטיפול פולשני בעורקי התרדמה. | הטבלה הבאה מסכמת את ההנחיות לטיפול פולשני בעורקי התרדמה. | ||
− | {| width="67%" style="margin-bottom: 1em; border: 1.5px solid #80D0FF; padding: 5px; font-size: 100%;" align="center" |- valign="top" | + | {| width="67%" style="margin-bottom: 1em; border: 1.5px solid #80D0FF; padding: 5px; font-size: 100%;" align="center" |- valign="top" |
|טבלה 1. הנחיות לטיפול ניתוחי או מלעורי בעורקי התרדמה במניעה שניונית של אירועי מוח | |טבלה 1. הנחיות לטיפול ניתוחי או מלעורי בעורקי התרדמה במניעה שניונית של אירועי מוח | ||
− | |||
*צנתור או אחת או יותר מהבדיקות הבאות צריכות להתבצע כדי להעריך את שיעור ההצרות: אולטרסאונד+ דופלר (דופלקס), CTA או MRA | *צנתור או אחת או יותר מהבדיקות הבאות צריכות להתבצע כדי להעריך את שיעור ההצרות: אולטרסאונד+ דופלר (דופלקס), CTA או MRA | ||
− | + | *קיימת התוויה לניתוח בחולים עם הצרות שבין 70–99 אחוזים שסבלו מאירוע איסכמי בחצי השנה האחרונה והם ללא נכות נוירולוגית משמעותית ובעלי סיכון ניתוחי קל או ממוצע, בתנאי ששיעור הסיבוכים הסב-ניתוחיים במרכז הרפואי הנדון נמוכים מ-6 אחוזים | |
− | *קיימת התוויה לניתוח בחולים עם הצרות שבין | + | *קיימת התוויה לניתוח חולים דומים עם הצרות שבין 50–69 אחוזים בתנאי ששיעור הסיבוכים הכללי במרכז נמוך מ-6 אחוזים. תת-הקבוצה שיכולה ליהנות יותר מהניתוח הם גברים עם תסמינים המיספריים (ולא של הרשתית) שאירעו בסמוך למועד הניתוח וגיל מבוגר מ-75 שנה |
− | |||
− | *קיימת התוויה לניתוח חולים דומים עם הצרות שבין | ||
− | |||
*ניתוח איננו מומלץ לחולים עם הצרות הנמוכה מ-50 אחוזים וכך גם כשמודגם מצב של כמעט חסימה (תמט של העורק מעבר להצרות הקשה) | *ניתוח איננו מומלץ לחולים עם הצרות הנמוכה מ-50 אחוזים וכך גם כשמודגם מצב של כמעט חסימה (תמט של העורק מעבר להצרות הקשה) | ||
− | |||
*כאשר נדרשת התערבות לאחר אירוע מוח איסכמי קל או חולף, מומלץ לבצעה תוך שבועיים | *כאשר נדרשת התערבות לאחר אירוע מוח איסכמי קל או חולף, מומלץ לבצעה תוך שבועיים | ||
− | |||
*החולים צריכים להיות מטופלים בטיפול נוגד איגור טסיות לפני הניתוח ואחריו | *החולים צריכים להיות מטופלים בטיפול נוגד איגור טסיות לפני הניתוח ואחריו | ||
− | + | *צנתור והתקנת תומכן הוא אפשרות חילופית לניתוח בתנאי שהחולים אינם מאוד מבוגרים, בעלי סיכון קל או בינוני לפעולה וששיעור הסיבוכים כתוצאה ממנה קטן מ-6 אחוזים (המלצה חדשה של AHA/ASA/AANS) | |
− | *צנתור והתקנת תומכן הוא אפשרות חילופית לניתוח בתנאי שהחולים אינם | ||
− | |||
*קיימת עדיפות לצנתור והחדרת תומכן בחולים עם התווית נגד רפואית או טכנית לניתוח ובחולים עם הצרות חוזרת לאחר ניתוח או הצרות שלאחר [[הקרנות]] | *קיימת עדיפות לצנתור והחדרת תומכן בחולים עם התווית נגד רפואית או טכנית לניתוח ובחולים עם הצרות חוזרת לאחר ניתוח או הצרות שלאחר [[הקרנות]] | ||
− | |||
*לפני, במהלך ולפחות 3 חודשים לאחר צנתור, החולים צריכים להיות מטופלים בשילוב של קלופידוגרל עם אספירין | *לפני, במהלך ולפחות 3 חודשים לאחר צנתור, החולים צריכים להיות מטופלים בשילוב של קלופידוגרל עם אספירין | ||
− | + | *בחולים עם סיכון גבוה לפעולה פולשנית אין ביטחון ביתרון פעולה על פני טיפול תרופתי מיטבי | |
− | *בחולים עם סיכון גבוה לפעולה פולשנית אין | ||
− | |||
*חשוב שניהול מקרים אלה (Case manager) (החלטה על הטיפול, מועדו והמעקב אחר כך) יבוצע על ידי הנוירולוג המטפל כיוון שנמצאה תועלת כשנוירולוג היה מעורב בכל שלבי הטיפול בחולים | *חשוב שניהול מקרים אלה (Case manager) (החלטה על הטיפול, מועדו והמעקב אחר כך) יבוצע על ידי הנוירולוג המטפל כיוון שנמצאה תועלת כשנוירולוג היה מעורב בכל שלבי הטיפול בחולים | ||
|} | |} | ||
==ביבליוגרפיה== | ==ביבליוגרפיה== | ||
− | <blockquote> | + | <blockquote> |
{{הערות שוליים|יישור=שמאל}} | {{הערות שוליים|יישור=שמאל}} | ||
</blockquote> | </blockquote> | ||
שורה 94: | שורה 83: | ||
==קישורים חיצוניים== | ==קישורים חיצוניים== | ||
* [http://www.israel-neurology.co.il/journal/may_13.pdf 12 הגישה הטיפולית להצרות תסמינית בעורקי התרדמה] | * [http://www.israel-neurology.co.il/journal/may_13.pdf 12 הגישה הטיפולית להצרות תסמינית בעורקי התרדמה] | ||
− | |||
{{ייחוס|ד"ר יונתן שטרייפלר, היחידה לנוירולוגיה, בית חולים השרון, מרכז רפואי רבין והפקולטה לרפואה, אוניברסיטת ת"א}} | {{ייחוס|ד"ר יונתן שטרייפלר, היחידה לנוירולוגיה, בית חולים השרון, מרכז רפואי רבין והפקולטה לרפואה, אוניברסיטת ת"א}} | ||
− | |||
<center>'''פורסם בכתב העת "נוירולוגיה", כתב העת של האיגוד הנוירולוגי בישראל, מאי 2013, גיליון מסי 13'''</center> | <center>'''פורסם בכתב העת "נוירולוגיה", כתב העת של האיגוד הנוירולוגי בישראל, מאי 2013, גיליון מסי 13'''</center> |
גרסה אחרונה מ־12:28, 16 באוגוסט 2023
היצרות תסמינית בעורקי התרדמה - טיפול | ||
---|---|---|
Symptomatic carotid artery stenosis - treatment | ||
![]() | ||
ICD-10 | Chapter I 65.2 | |
ICD-9 | 433.1 | |
MeSH | D016893 | |
יוצר הערך | ד"ר יונתן שטרייפלר | |
לערכים נוספים הקשורים לנושא זה, ראו את דף הפירושים – אירוע מוח
בישראל מתרחשים מדי שנה כ-13,000 אירועים מוחיים. רובם נגרמים עקב איסכמיה מוחית ורק מיעוטם עקב דימום[1]. מבין המנגנונים העיקריים לשבץ מוחי איסכמי, בכ-20 אחוזים מהמקרים הסיבה היא מחלה טרשתית של כלי הדם הגדולים ובעיקר היצרות של עורקי התרדמה. האוטם נגרם בדרך כלל עקב תסחיף מעורק לעורק אך לעיתים גם בשל תת-זילוח או בשל יצירת קריש החוסם את חלל העורק.
אבחון הגורם והטיפול הספציפי חייבים להיעשות במהירות כיוון שללא טיפול מהיר, כ-20 אחוזים מהלוקים באירוע חולף או קל עלולים ללקות בשבץ מוח בשלושת החודשים הראשונים ובמחציתם האירוע יתרחש בתוך כשבוע[1]. מתוך מכלול הסיבות, מחלת כלי הדם הגדולים כרוכה בסיכון גבוה במיוחד.
אנו דנים, אם כך, במניעה שניונית.
אבחון
הבדיקות המשמעותיות בבירור חשד לטרשת משמעותית בעורקי התרדמה הן דופלקס של עורקי התרדמה, אנגיוגרפיה על ידי CT (CTA - Computed Tomography Angiography) או על ידי תהודה מגנטית (MRA - Magnetic Resonance Angiography) וכן צנתור כלי הדם. נוכל להיעזר בדופלר טרנס קרניאלי (TCD - Transcranial Doppler).
טיפול תרופתי
במקרים בהם אנו מאבחנים הצרות משמעותית (דהיינו מעל ל-50 אחוזים) של עורקי התרדמה וקודם או במקביל לטיפול הפולשני יש מקום לטיפול תרופתי מיטבי בגורמי הסיכון הווסקולאריים, זאת בנוסף לטיפול בנוגדי איגור טסיות. הטיפולים בתכשירים מקבוצת הסטטינים ביחד עם התרופות האנטיתרומבוטיות יעילים כנראה בהאטת התהליך הטרשתי ואף בהסגתו[2], חשובים בהקטנת התחלואה והתמותה ומקטינים את הצורך בהתערבויות פולשניות. יש גם עבודות המרמזות על יעילות של מתן טיפול בשתי תרופות נוגדות איגור טסיות (כגון קלופידוגרל ואספירין), לתקופה קצרה, מיד עם אבחון המחלה הטרשתית[3].
טיפול פולשני
ניתוח של עורקי התרדמה
פרסום מספר מחקרים מבוקרים הביא לקביעת התוויות ניתוח ברורות לחלק מהחולים עם מחלה טרשתית הגורמת להצרות של עורק התרדמה הפנימי ואירוע איסכמי חולף או קל בצד המתאים:
שני המחקרים העיקריים (ECST - European Carotid Surgery Trial ו-NASCET - North American Symptomatic Carotid Endarterectomy Trial) בוצעו במהלך שנות ה-90[4] [5]. שניהם הדגימו כי הניתוח היה יעיל מאוד בחולים תסמיניים עם הצרות איפסילטרלית (בצד המתאים) הגבוהה מ-70 אחוזים (הצרות קשה) ויעיל באופן מתון בחולים תסמיניים עם הצרות שבין 69-50 אחוזים (הצרות בינונית). אנליזה משותפת של שלושת המחקרים המבוקרים העיקריים בנושא העלתה יעילות גבוהה לניתוח בנוכחות הצרות קשה (99-70 אחוזים): (6=(Number needed to treat (NNT) ויעילות מתונה לבעלי הצרות בינונית (69-50 אחוזים) (22=NNT)[6]. לא נמצאה יעילות לניתוח בהצרויות של פחות מ-50 אחוזים וגם במצב של כמעט חסימה של העורק (תמט דיסטלי להיצרות כפי שנצפה בהדמיית העורק), יעילות הניתוח מוטלת בספק. התוצאות הנזכרות למעלה הושגו בנוכחות שיעור סיבוכים סב-ניתוחיים שהיה קטן מ-6 אחוזים (כדוגמה ב—NASCET[4] נרשמו מקרי שבץ ומוות וסקולרי ב-5.8 אחוזים מהחולים ומתוכם רק 2.1 אחוזים סבלו משבץ גורם נכות או מוות).
לאור מורכבות הנושא יש לבצע הערכת גורמי הסיכון בחולים אלה לפני ההמלצה על ניתוח (בעיקר בבעלי ההצרויות הבינוניות, בנוסף לשיעור הסיבוכים של המנתח, החשוב כשלעצמו): המאפיינים שצריכים להילקח בחשבון בעד או נגד התערבות ניתוחית כוללים את אפיון הרובד הטרשתי, סוג האירוע הווסקולארי וכדומה[7] [6]. הגורמים שעלולים להעלות את הסיכון הניתוחי הם:
- סוכרת
- חסימה מלאה בעורק התרדמה הפנימי הקונטרלטרלי
- יתר לחץ דם דיאסטולי מעל 90 מילימטר כספית
- נוכחות ירידה בצפיפות החומר הלבן במוח (Leukoaraiosis)
הגורמים שנמצאו חשובים התומכים בהתערבות ניתוחית:
- חומרת הצרות קשה יותר (בתוך קבוצת ההצרות הקשה)
- נוכחות כיב בתוך הרובד הטרשתי
- אירוע מוחי (לעומת אירוע עיני)
- הפרעה בזרימת דם עוקפת
ברוב המחקרים נעשה צנתור אבחנתי של עורקי התרדמה קודם לניתוח בעוד שהנטייה היא להמיר שיטה פולשנית זו בטכניקות יעילות כדופלקס, CTA או MRA. מומלץ ביצוע 2 בדיקות לא פולשניות (דופלקס-CTA כדוגמה) לפני החלטה על ניתוח.
מרכיב נוסף שחייב להילקח בחשבון הוא קביעת מועד הניתוח. לאור העדויות שהסיכון העיקרי לאירוע חוזר הוא בתקופה הסמוכה לאירוע האיסכמי הראשון ושיעילות הניתוח קשורה במניעת השהייתו (מירב היעילות נצפתה תוך שבועיים ותוך 12 שבועות עדיין נמצאה יעילות יחסית[8]), הבירור והכנת החולה לניתוח צריכים להתבצע בהקדם. כאשר מדובר באירוע חולף אין הצדקה לשיהוי והוא סביר רק כשמדובר בנוכחות אוטמים מוחיים בעלי משמעות מבחינת הגודל והסיכון לדימום משני או סיבוכים אחרים.
החדרת תומכן לעורק התרדמה בחולים תסמיניים
מחקרים קליניים מבוקרים השוו במהלך השנים ניתוח אנדארטרקטומיה לטיפול אנדו וסקולארי של עורק התרדמה. בתחילה בוצעה אנגיופלסטיה ללא תומכן ובהמשך נבדקו תומכנים שונים בלי ועם התקן להגנה מוחית מתסחיפים (Cerebral protection device). שיעורי התמותה והאירועים המוחיים תוך 30 יום ממועד הצנתור עמדו על קרוב ל-10 אחוזים בתחילה וגם בחלק מהמחקרים המאוחרים יותר ולכן קבלת גישה זו כתחליף ראוי לניתוח נדחתה שנים רבות.
מחקר SAPPHIRE היה הראשון שהדגים אי-נחיתות של פעולת החדרת התומכן יחסית לניתוח גם בקבוצת חולים תסמיניים אך הוא כלל רק חולים בעלי סיכון ניתוחי גבוה[9]. מאידך מחקר צרפתי (EVA-3S) שהשווה בין ניתוח להחדרת תומכן בחולים תסמיניים עם היצרות של מעל 60 אחוזים הופסק לאחר הכללת 527 חולים בלבד עקב סיכון יתר שהיה כרוך בהחדרת התומכן, אף על פי שהפעולה נעשתה בעיקר תוך שימוש בתומכנים עם התקן להגנה מוחית לאחר שהתברר שהשימוש בתומכנים הרגילים היה כרוך בשיעור סיבוכים גבוה[10].
מחקר רב מרכזים מגרמניה SPACE [11] כלל 1,183 חולים תסמיניים שעברו החדרת תומכן (עם או בלי התקן להגנה מוחית) או ניתוח. שיעור הסיבוכים (אירוע מוח באותו צד או מוות) תוך 30 יום מהפעולה היה דומה בשתי הקבוצות (6.84 אחוזים עם תומכן ו-6.34 אחוזים עם ניתוח) ולא הוכחה לכן עדיפות כלשהי בהחדרת תומכן. מחקר CREST שפורסם מאוחר יותר החל כמחקר המיועד לחולים תסמיניים בלבד אך משקצב הגיוס היה נמוך מדי צורפו גם חולים אתסמיניים[12]. נכללו 1,321 חולים תסמיניים אצלם נרשם שיעור סיבוכים סביב הפעולה (אירוע מוח, התקף לב או מוות) של 6.7 אחוזים בבעלי התומכן כנגד 5.4 אחוזים באלה שנותחו (0.3=P). לכל הקבוצה, לאחר 4 שנות מעקב, חישבו בנוסף את שיעור האירועים המוחיים שאירעו באותו צד וביחד נרשמו 7.2 אחוזים בבעלי התומכן כנגד 6.8 אחוזים בחולים שנותחו. ניתוח התוצאות הדגים שתומכן הוא אפשרות חליפית סבירה לניתוח בעיקר בקבוצת הגיל הצעיר יחסית (מתחת ל-70 שנה) ובחומרת הצרויות פחות קשה. כאמור, הסיבוכים הסב-ניתוחיים כללו התקפי לב - בהם היה יתרון ברור לטיפול בתומכן - בעוד שאירועים מוחיים קרו פחות בחולים המנותחים. הכללת מדד זה (של אירועים לבביים) גררה ביקורת על המחקר והמלצותיו, שנבעו בין היתר מההכללה הנזכרת למעלה.
מחקר ICSS טרם פורסם בשלמותו: תוצאות המעקב קצר הטווח (120 יום) אחרי 1,713 חולים הדגים יתרון משמעותי לפעולה הניתוחית[13]. שיעורי שבץ מוח, מוות והתקפי לב היו 8.5 אחוזים בבעלי התומכן לעומת 5.2 אחוזים בחולים שנותחו. מחקר נלווה בו בוצעו בדיקת MRI (Magnetic Resonance Imaging) לקבוצת החולים לפני ואחרי הפעולה הדגים ריבוי של אוטמי מוח "שקטים" בקבוצה שעברה צנתור, ויותר בתת-הקבוצה בה השתמשו בתומכן עם התקן להגנה מוחית[14].
תוצאות המעקב של ICSS הוצגו בכנס שבץ המוח האירופאי: משך המעקב הממוצע היה 4.2 שנים, לא היה הבדל בשיעור האירועים הקשים והממיתים אך נצפה הבדל משמעותי לטובת הניתוח כשהושוו אירועי שבץ מוח מכל סוג - 15.5 אחוזים כנגד 9.4 אחוזים, 1.73 Hazard Ratio - HR (CI 95%, 2.32-1.29), 0.0002=p. ההבדל היה מובהק גם כשנכללו רק האירועים המוחיים שקרו לאחר התקופה הסב-ניתוחית ומסקנת המציגים הייתה שניתוח נשאר שיטת הטיפול המועדפת לחולים תסמיניים.
עם זאת, יעילות החדרת תומכן לטווח ארוך עדיין לא ידועה מספיק ונמשכים מחקרים (בעיקר בחולים אתסמיניים) שיספקו מידע רב יותר על פעולה זו ועל כדאיות החדרת התומכן ביחס לניתוח.
יתרון ברור להחדרת תומכן כרוכה בשיעור סיבוכים נמוך יותר של פגיעה בעצבי הגלגלת ובמשך אשפוז קצר יותר. בנוסף, יש לקחת בחשבון שהתומכנים משתכללים כל הזמן. כמו כן קיימים מקרים בהם, אם יש מקום להתערבות, הטיפול האנדו וסקולרי עדיף על פני התערבות ניתוחית: מקרים אלה כוללים הצרות חוזרת לאחר ניתוח בעורק התרדמה, הצרויות לאחר הקרנות לצוואר, הצרויות בעורקי התרדמה באזור שאינו נגיש לניתוח, חולים עם אי ספיקת לב וכאלה המהווים סיכון הרדמתי גבוה. הבחירה בין שתי האפשרויות הטיפוליות הללו חייבת, אם כן, להיעשות באופן פרטני לכל חולה בהתאם לניסיון באותו מרכז ורצוי לערב צוות רב תחומי הכולל נוירולוג וסקולרי, מנתח כלי דם, מצנתר וקרדיולוג.
הטבלה הבאה מסכמת את ההנחיות לטיפול פולשני בעורקי התרדמה.
טבלה 1. הנחיות לטיפול ניתוחי או מלעורי בעורקי התרדמה במניעה שניונית של אירועי מוח
|
ביבליוגרפיה
- ↑ 1.0 1.1 י. שטרייפלר, ד. טנה, ב. גרוס וחב', הנחיות קליניות בנושא מניעה וטיפול באירוע מוח איסכמי: המלצות הטיפול המניעתי והטיפול בשלב החד. המלצות הוועדה מטעם האיגוד לנוירולוגיה בישראל, הוצאת ההסתדרות הרפואית בישראל האגף למדיניות רפואית, 2009
- ↑ Kang S, Wu Y, Li X, Atherosclerosis, 2004: 177,433
- ↑ Markus HS, Droste DW, Kaps M, et al., Circulation, 2005: 111,2233
- ↑ 4.0 4.1 Barnett HJM, Taylor DW, Eliasziw M et al., N Engl J Med, 1998: 339,1415
- ↑ European carotid surgery trialists' collaborative group, Lancet, 1998: 351,1379
- ↑ 6.0 6.1 Chaturvedi S, Bruno A, Feasby T et al., Neurology, 2005: 65,794
- ↑ Rothwell PM, Eliasziw M, Gutnikov SA et al,. ,Lancet, 2003: 361, 107
- ↑ Rothwell PM, Eliasziw M, Guthnikov SA et al., Lancet, 2004: 363,915
- ↑ Yadav JS, Wholey MH, Kuntz RE et al., N Engl Med,2004: 351,1493
- ↑ Mas JL, Chatellier G, Beyssen B et al., N Engl J Med, 2006: 355,1660
- ↑ The SPACE Collaborative Group, Lancet, 2006: 368,1239
- ↑ Brott TG, Hobson RW, Howard G et al., N Engl J Med, 2010: 363,11
- ↑ International Carotid Stenting Study investigators, Lancet, 2010: 375, 985
- ↑ Bonati LH, Jongen LM, Haller S et al., Lancet Neurol, 2010: 9, 353
קישורים חיצוניים
המידע שבדף זה נכתב על ידי ד"ר יונתן שטרייפלר, היחידה לנוירולוגיה, בית חולים השרון, מרכז רפואי רבין והפקולטה לרפואה, אוניברסיטת ת"א